Zgodba, ki pokaže eno izmed možnih situacij, ki se zgodi odraslim, ki so imeli čustveno nezrele starše.
Zakaj se preteklost ponavlja?
Če je pomanjkanje čustvene povezave s čustveno nezrelimi starši tako boleče, zakaj toliko ljudi v odraslosti konča v podobno zgrešenih odnosih? Najbolj primitivni deli možganov nam govorijo, da je varnost tam, kjer prepoznamo domačnost (Bowlby 1979).
Težimo k situacijam, s katerimi smo že imeli izkušnje, saj vemo, kako se z njimi spoprijeti. Kot otroci ne prepoznamo omejitev svojih staršev, saj je strašljivo videti, da so starši nezreli ali z napakami. Na žalost zaradi zanikanja boleče resnice o svojih starših ne bomo mogli prepoznati podobno škodljivih ljudi v prihodnjih odnosih. Zanikanje nas prisili, da se vedno znova znajdemo v enaki situaciji, ker nikoli ne prepoznamo, da spet prihaja. Sophiejina zgodba dobro ponazarja to dinamiko.
Sophiejina zgodba
Sophie se je z Jerryjem sestajala pet let. Imela je odlično službo medicinske sestre in zdelo se ji je, da ima srečo, ker je bila v dolgotrajnem razmerju. Pri dvaintridesetih se je želela poročiti, a partnerju se ni mudilo. Po njegovo je bilo vse v redu, tako kot je bilo. Bil je zabaven fant, vendar se je zdelo, da si ne želi čustvene bližine, in ko je Sophie odprla čustvene teme, se je običajno zaprl. Občutila je globoko razočaranost, zato je poiskala terapevtsko pomoč, da bi ugotovila, kaj storiti. Bila je težka dilema: Jerryja je ljubila, vendar ji je zmanjkovalo časa, da bi si ustvarila družino. Počutila se je tudi krivo in skrbelo jo je, da je zahtevala preveč.
Nekega dne je Jerry predlagal, da bi šla v restavracijo, kjer sta bila na prvem zmenku. Nekaj v njegovem glasu ji je dalo misliti, da jo bo morda zasnubil. Sophie je komaj preživela večerjo poskušajoč zadržati svoje navdušenje.
In res je po večerji Jerry iz žepa jakne potegnil škatlico za nakit. Ko jo je potisnil po platnenem prtu na drugo stran mize, je komaj dihala. Ko pa je odprla škatlico, tam ni bilo prstana, le majhen košček papirja z narisanim vprašajem. Ni razumela. Jerry se je zarežal. »Zdaj lahko poveš svojim prijateljem, da si končno dobila vprašanje!«
»Ali si me zaprosil?« je zmedeno vprašala. »Ne, to je šala. Razumeš?« Sophie je bila ogorčena, jezna in globoko prizadeta. Ko je poklicala svojo mamo in ji povedala za dogodek, se je njena mama v resnici postavila na Jerryjevo stran in pritrdila, da je to smešna šala in da ne bi smela biti jezna.
Iskreno, ne morem si predstavljati niti ene situacije, v kateri bi bila to dobra šala v nekem razmerju. To je preveč spodkopavajoče in ponižujoče. Toda kot je Sophie spoznala pozneje, sta imela njena mati in njen partner veliko skupnega v svoji neobčutljivosti za čustva ljudi. Vsakič, ko jima je poskušala povedati, kako se počuti, se je na koncu počutila zatrto.
Na terapiji je začela razumeti vzporednice med materinim pomanjkanjem empatije in Jerryjevo čustveno neobčutljivostjo. Spoznala je, da je v svojem odnosu z Jerryjem ponovno vstopila v čustveno osamljenost, ki jo je čutila kot otrok. Ugledala je, da njena frustracija zaradi Jerryjeve čustvene nedosegljivosti ni nekaj novega; bila je stara kot njeno otroštvo. Vse življenje je zaznavala ta občutek nepovezanosti.
Vir: Lindsay C. Gibson, ODRASLI OTROCI ČUSTVENO NEZRELIH STARŠEV
Preberite si še:
Novo na Metroplay: "Vsak od nas kdaj pogleda oglase, tudi sam jih. Vedno sem zgrožen nad cenami" | Simon Maljevac